Војислав Лукачевић
Војислав Лукачевић | |
---|---|
![]() Мајор Војислав Лукачевић у околини Дубровника, фебруар 1944. године | |
Лични подаци | |
Датум рођења | 1908. |
Место рођења | Београд, Краљевина Србија |
Датум смрти | 14. август 1945.36/37 год.) ( |
Место смрти | Београд, ДФ Југославија |
Војна каријера | |
Војска | ![]() |
Чин | потпуковник |
Војислав Лукачевић (Београд, 1908 — Београд, 14. август 1945) био је потпуковник Југословенске војске у отаџбини.
Биографија
[уреди | уреди извор]Рођен у имућној банкарској породици.
Гимназију и војну академије завршио у Београду. Имао је чин капетана војске Краљевине Југославије у резерви.
Радио је пред сам рат у грађевинском друштву „Батињол“.
По капитулацији, приступио покрету Драже Михаиловићу у лето 1941. и у њему остао све до јесени 1944.
Лукачевић је био на високим положајима. Био је прво командант Старог Раса, командант Другог милешевског корпуса, Херцеговине, командант групе корпуса.
У нападу на муслиманска насеља фебруара 1943. који је завршен масакром, Лукачевић је био командант Првог нападног одреда.[1]
Као четнички командант у Босни, руководио операцијама против НОВ и ПОЈ, као и усташа. Једно време командовао и четничким снагама у Црној Гори и Санџаку. У бици на Неретви руководио четничким положајима око Коњица, Главатичева, и Калиновика.
Колаборација са Немцима
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cf/Jvuo_commanders_1943_sr.png/200px-Jvuo_commanders_1943_sr.png)
У септембру 1943. амерички потпуковник Алберт Б. Сајц и поручник Џорџ Мусулин су избачени падобраном на територију Територије војноуправног команданта Србије,[2] заједно са британским бригадним генералом Чарлсом Армстронгом.[3] У новембру Сајц и још један амерички официр за везу, каптен Волтер М. Менсфилд, су спровели инспекције четничких области, укључујући и ону коју је контролисао Лукачевић. У току инспекције били су сведоци борбе између четника и партизана. Због своје релативне слободе кретања, Американци су претпоставили да четници контролишу територију којом су се кретали. Међутим, упркос похвалама које је Сајц упутио за њега, Лукачевић је сарађивао са Немцима у исто време док је био домаћин Американцима.[4]
Половином новембра 1943, мајор Лукачевић је био заповедник четничких одреда са базом код Старог Раса, близу Новог Пазара. Његов опунономоћеник је 13. новембра склопио званичан уговор о колаборацији са опуномоћеником немачког команданта Југоистока генералом пешадије Хансом Фелбером.[5][6] Споразум је потписан 19. новембра и обухватао је велике делове територије Територије војноуправног команданта Србије и Санџака, границом Бајина Башта — Дрина — Тара — Бијело Поље — Рожај — Косовска Митровица — Ибар — Краљево — Чачак — Ужице.[7][8] По овом споразуму, специјалан немачки официр за везу је додељен Лукачевићу да га саветује о тактици, осигура кооперацију и убрза испоруку оружја и муниције.[9] Британски премијер Винстон Черчил је прочитао дешифровани текст споразума између Лукачевића и Фелбера, што је имало значајан утицај на коначну одлуку о промени британског става према Михаиловићу.[10]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/97/Luka%C4%8Devi%C4%87_i_Nemci.jpg/220px-Luka%C4%8Devi%C4%87_i_Nemci.jpg)
Почетком децембра 1943. Лукачевићеви четници су учестововали у операцији Кугелблиц, првој у низу немачких операција, уз 1. брдску дивизију, 7. СС дивизију Принц Еуген и деловима 187. резервне дивизије, 369. легионарске дивизије и 24. бугарске дивизије. Партизани су избегавали одлучни окршај и операција је окончана 18. децембра. Такође, током децембра виши СС и полицијски вођа, командант Муслиманске легије и командант у Санџаку, СС-штандартфирер Карл фон Кремпер, штампао је плакате са позивом Србима да се прикључе Лукачевићевим јединицама.[11] За добро држање у борби против НОВЈ, пуковник Јозеф Ремолд, командант борбене групе 1. брдске дивизије у операцији Кугелблиц, 22. децембра 1943. похвалио га је специјалном наредбом.[12][9]
Разлаз са Михаиловићем
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e7/Luka%C4%8Devi%C4%87%2C_Bejli_i_Ba%C4%87ovi%C4%87.jpg/200px-Luka%C4%8Devi%C4%87%2C_Bejli_i_Ba%C4%87ovi%C4%87.jpg)
У фебруару 1944. Лукачевић, Петар Баћовић и Борислав Тодоровић су испратили Бејлија до јадранске обале јужно од Дубровника и из Цавтата су евакуисани британским брзим чамцем. Могуће је да је њихов пролаз кроз територију коју су контролисали Немци убрзан Лукачевићевом сарадњом са Немцима. У једном тренутку је био позван на ручак са командантом гарнизона у неком оближњем граду, али није прихватио.[13] Из Италије је отишао у Каиро, а затим у Лондон, заједно са савезничком мисијом повученом из штаба ЈВуО. Као изасланик Драже Михаиловића присуствовао је на венчању краља Петра и краљице Александре 20. марта 1944.[14]
Након што је британска влада одлучила да повуче подршку Михаиловићу 1944. Лукачевићу није дозвољен повратак у Југославију све док британска мисија код Михаиловића на челу са Армстронгом не буде безбедно евакуисана са окупиране територије.[15] Лукачевић се у земљу се вратио 30. маја 1944. долетевши из Барија на имрповизован аеродром у селу Прањани северно од Чачка. Међутим, пре него што је напустио Италију, Лукачевићу и његовом пратиоцу су одузета нецензурисана писма, злато и драгуљи украдени из уреда југословенске владе у Каирy нешто мало раније.[16]
Пошто је Михаиловић половином 1944. смењен са места министра војске, морнарице и ваздухопловства, као резултат пада Пурићеве владе, од стране краља Петра,[17] Лукачевић је покушао да самостално контактира Савезнике у Италији надајући се постизању разумевања о заједничкој борби против Немаца.[18] Када је овај покушај пропао, Лукачевић је у августу 1944. објавио да он и други четнички команданти источне Босне, источне Херцеговине и Санџака више не примају наређења од Михаиловића и да оснивају Независну групу националног отпора да се боре против окупатора и оних који сарађују са њима у источној Херцеговини и јужној Далмацији.[19] Лукачевић је 19. октобра предложио да четници промене своју политику и да дочекају Црвену армију као ослободиоце и да буду примљени под команду неког руског генерала.[20] Такође је покушао да склопи споразум о ненападању са партизанима.[19] Почетком септембра је издао проглас народу објашњавајући своје разлоге да нападне Немце.[19] Због тога је разместио својих 4.500 четника у јужној Херцеговини и неколико дана од 22. септембра нападао делове 369. легионарске дивизије и пругу Требиње-Дубровник. Након почетних успеха, заузимања неких села и око 300 заробљених легионара[21] нашао се под ударом немачких снага и снага НОВЈ. Михаиловић је званично разрешио Лукачевића дужности и затражио од осталих четника да делују против Лукачевића.[22] Међутим, партизани, забринути да Лукачевић покушава да се повеже са очекиваним британским искрцавањем на јадранску обалу и тако формира мостобран на који би се могле искрцати савезничке и емигрантске групе, су напали његове снаге 25. септембра, заузевши прво његово упорште у Билећи, а затим га свеобухватно поразили.[22] Са неколико стотина преосталих четника, Лукачевић се повукао до Фоче. Након више недеља сакривања Лукачевић је покушао да се прикључи британској артиљеријској батерији при Другом корпусу НОВЈ у Билећи. Уместо тога, разоружан је, ухапшен и спроведен према Никшићу, где је предат партизанским јединицама.[22][23]
Суђење и смрт
[уреди | уреди извор]Против њега, Драгутина Кесеровића и Ђуре Ђуровића је организовано прво јавно послератно суђење у главном граду. Од 28. јула до 9. августа 1945. пред војним судом 1. армије у Београду организовано је суђење против њега, Кесеровића и Ђуре Ђуровића. Војни тужилац, пуковник Милош Минић је оптужио Лукачевића да је као командант четничких снага у Босни организовао покољ у Фочи, да је учествовао у истребљењу муслиманског становништва, да је сарађивао са окупатором у четвртој и петој непријатељској офанзиви, да је вршио злочине над припадницима НОП-а и да је сарађивао са квинслишком владом генерала Милана Недића.
Војно веће га је као и Кесеровића осудило на казну смрти стрељањем. Казна је извршена у Београду 14. августа 1945.[22] Место стрељања никада није објављено.
Одликовања
[уреди | уреди извор]Орден Карађорђеве звезде са мачевима IV реда (1943)[24]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ Заповест команданта Лимско-санџачких четничких одреда од 29. јануара 1943. командантима одреда - Зборник докумената и података о народноослободилачком рату југословенских народа, том XIV (четнички документи), књига 2, Војноиздавачки завод, Београд Архивирано на сајту Wayback Machine (6. октобар 2008), Приступљено 17. 4. 2013.
- ^ Hehn 1971, стр. 350, official name of the occupied territory.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 373.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 374–375.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 321–323.
- ^ Roberts 1987, стр. 157 & 337.
- ^ Споразум између команданта Југоистока и мајора Војислава Лукачевића од 19. новембра 1943. о сарадњи четника са немачким трупама у борбама против НОВЈ - Зборник докумената и података о народноослободилачком рату југословенских народа, том XII (немачки документи), књига 3, Војноиздавачки завод, Београд Архивирано на сајту Wayback Machine (1. новембар 2009), Приступљено 17. 4. 2013.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 324–325.
- ^ а б Tomasevich 1975, стр. 331.
- ^ Pavlowitch 2008, стр. 198.
- ^ Национална архива Вашингтон, извештај Абверове јединице 381 од 20. децембра 1943. на микрофилму бр. Т-313, ролна 488, снимак 350
- ^ Национална архива Вашингтон, извештај Абверове јединице 381 од 20. децембра 1943. на микрофилму бр. Т-313, ролна 488, снимак 249
- ^ Roberts 1987, стр. 156–157.
- ^ Roberts 1987, стр. 156, 207 & 342.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 309.
- ^ Roberts 1987, стр. 226–227.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 369 & 425.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 425–426.
- ^ а б в Tomasevich 1975, стр. 426.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 395.
- ^ Tomasevich 1975, стр. 426–427.
- ^ а б в г Tomasevich 1975, стр. 427.
- ^ Pavlowitch 2008, стр. 232.
- ^ Тимотијевић, Милош (2015). „Звонимир Звонко Вучковић (1916-2004): Биографија, документа, сећања” (PDF). Зборник радова Народног музеја. XLV: 186—187.
Литература
[уреди | уреди извор]- Hehn, Paul N. (1971). „Serbia, Croatia and Germany 1941–1945: Civil War and Revolution in the Balkans”. Canadian Slavonic Papers. University of Alberta. 13 (4): 344—373. JSTOR 40866373.
- Tomasevich, Jozo (1975). War and Revolution in Yugoslavia, 1941–1945: The Chetniks. Stanford: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-0857-9.
- Milovanović, Nikola (1983a). Kontrarevolucionarni pokret Draže Mihailovića: Izdaja. I. Beograd: Slovo ljubve. Архивирано из оригинала 23. 04. 2013. г. Приступљено 24. 04. 2013.
- Milovanović, Nikola (1983b). Kontrarevolucionarni pokret Draže Mihailovića: Poraz. II. Beograd: Slovo ljubve. Архивирано из оригинала 23. 04. 2013. г. Приступљено 24. 04. 2013.
- Milovanović, Nikola (1983c). Kontrarevolucionarni pokret Draže Mihailovića: Rasulo. III. Beograd: Slovo ljubve. Архивирано из оригинала 23. 04. 2013. г. Приступљено 24. 04. 2013.
- Milovanović, Nikola (1983d). Kontrarevolucionarni pokret Draže Mihailovića: Slom. IV. Beograd: Slovo ljubve. Архивирано из оригинала 23. 04. 2013. г. Приступљено 24. 04. 2013.
- Milazzo, Matteo J. (1975). The Chetnik Movement & the Yugoslav Resistance. Baltimore: Johns Hopkins University Press. ISBN 978-0-8018-1589-8.
- Roberts, Walter R. (1987). Tito, Mihailović and the allies: 1941–1945 (3rd изд.). New Brunswick, NJ: Duke University Press. ISBN 978-0-8223-0773-0.
- Pavlowitch, Stevan K. (2008). Hitler's new disorder: the Second World War in Yugoslavia. Columbia University Press. ISBN 978-0-231-70050-4.